Irsik Bence
PTE Művészeti Kar
Elektronikus Zenei Médiaművészet
Horacio Vaggione - Ash (1990) elemzés

Horacio Vaggione argentín születésű zeneszerző, elektro-akusztikus kompozícióit a hatvanas évek elejétől tartjuk számon, fő fókuszában a granuláris, textúraszerű, úgynevezett mikromontázs technikája áll. Ez alól az 1990-es Ash címet viselő műve sem kivétel. 
A darab mikroméretű hangjai a mű egészét egy nagyon erős karakterrel ruházzák fel, ahol a mikrohangok tömegének sűrűsödése és ritkulás adja a cselekmény hullámzó jellegét. Ezek a hullámok néhol lassan fejlődő, nagy időbeli kiterjedéssel bíró mozgások, néhol pedig löketszerű, rövid de erőteljes események. A folyamatosan halkan és kitöltésszerűen jelenlevő textúrális hangfelhők szintén változnak, anyagminőségükben és karakterükben is. Ezek összessége hangtömegként tengerszerű, kiszámíthatatlan mozgásokat végez, ezért a tömegszerű massza mozgékonyságából és viselkedéséből adódóan az egész darabra kivetül az organikusság, a természetes módon való dinamikai fejlődés.
A 7 perces mű alatt sok hullámvölgyet jár meg a hallgató, mind hangintenzitásban, mind részecskesűrűségben pulzáló jelleget mutat Vaggione darabja, ezáltal egyszerre statikusnak és mozgalmasnak mondható. Mivel a sok kis hangot legtöbbször egybefüggő textúrális formában fogjuk fel, már emiatt lehet egy kevés változással dolgozó darabnak tekinteni, ám ha nagyobb távból nézzük, ezek hullámzó természete miatt ugyanakkor aktív, változó és "élő" masszát látunk. Szerintem ez a kettősség miatt lehet érdekes a sokadik hallgatás után is, mivel több szemszögből és távlatból engedi magát vizsgálni a mű. 
Nagyjából keretes szerkezetű darabbal állunk szemben, hasonló intenzitással kezdődik a mű, mint ér véget, ugyanakkor a bevezető része (egyébként logikusan) az egészhez képest jóval ritkább részecskesűrűségű, mint a záró, elhalkuló rész, ahol elmosottabban és szétterültebben jelennek meg a mikrohangok. Eközött a két külső rész közt játszódik le a cselekmény, de mivel viszonylag monoton és visszatérő elemekkel dolgozott a zeneszerző, az esemény szó pontosabbnak tűnik. Tulajdonképpen egy zenei tájkép bemutatásaként lehetne felfogni a darab fő szakaszának eseményét, ahol a darab maga jelképesen a tenger szerepét tölti be. A tengerhez hasonló hullámzó, erőteljes, de sokszor halk és nyugott, ciklikus mozgások miatt végtelenül természetesnek, és "élőnek" tűnik a hangtömeg útja. Ez, a tenger partot verő mozgását idéző viselkedés áthatja az egész darabot, panorámázásából adódóan a térélmény is passzol, viszont ha feltételezzük, hogy ez lett volna a szerző szándéka, felmerül a kérdés, hogy miért adta az Ash címet, hogyha sokkal inkább témaközelibbet is választhatott volna. A cím és a hangzóanyag közti kapcsot ezért személy szerint nem sikerült megtalálnom. 
A választott részletesen értelmezett egy perc, a 4:20 ponttól kezdődik. Három határozott lövésszerű hang indítja el a folyamatot, miután 10-15 másodpercig fás hangok, kaparás, padlórecsegésre emlékeztető hangok dominálnak. Ezt követően szintén fa anyagú, szélharangszerű hangok is telítik a teret, 4:40-től kicsit processzáltabb recsegés, és sok, az indítóhanghoz hasonló, de visszafele lejátszott (legalábbis ezt a hatást keltve) gesztusok is csatlakoznak. 4:50-nél újra egy halkabb lövés szól, majd a fa textúráját háttérbe szorítja a mű háttérszólama, a halk, magas frekvenciájú, zajos, sziszegős mikrohang alapú textúrája. 5:07-ig töltődik tovább a hangtér, mind hangerőben mint sűrűségben, majd egy rövid, egy másodperces kiállás után a tetőpont (mind a percet, mind az egész darabot tekintve egyaránt hívjatjuk tetőpontnak), a feszültséget feloldó mélytónusú, mindent elnyomó becsapódás hallható, ami újra szabadjára engedi a fából készült szélharangokat, és széles panorámázással hullámoznak tovább, egészen kb 5:45-ig, miközben a perc szinte minden addig jelenlevő hangja újra felvonul, statikus, kis lendületű mozgásban himbálozva, majd ez kb 5:50-re teljesen kitisztul, és már csak a magas sziszegés, távoli tengerzúgás marad.